![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-01.jpg)
Mesto: Hangar, Beograd / Datum: 14. jun 2024. / Foto: Bojana Janjić
![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-01.jpg)
Radiohead je bio samo jedan u nizu velikih bendova s ozbiljnom ovdašnjom bazom fanova za čije je gostovanje Srbija ostala uskraćena. Bolje nisu u prethodnih desetak godina prolazili ni poklonici aktuelnih muzičara koji su bili odmaknuti od glavnih tokova. Ceo ziheraški manir lokalnih promotera orijentisanih na dovođenje uvelih dinosaurusa i tribjut-aktova solidan je i posredni ekonomski pokazatelj stanja u kojem se država batrga skoro pa u ropcu i, kao takav, apsolutno je referentan u odnosu na države u okruženju. Zbog toga se gostovanje grupe The Smile doima kao prilična anomalija u sveopštoj koncertnoj ponudi Beograda. Ova vest je bila toliko lepa, da nam ne pada na pamet da organizatoru eventualno spočitamo namere o keširanju na slavi benda čiji kreativni dvojac danas predvodi jedan sasvim novi bend, koji je danas sve osim side-projekta Thoma Yorkea i Jonnyja Greenwooda; u pitanju je zasebna jedinka sa dva odlična albuma koja se koncertnim repertoarom u potpunosti odmiče od Radiohead zaostavštine i balasta.
Za predjelo je adekvatno izabran engleski DJ i producent, elekro-frik James Holden. Eklektični 45-minutni set predstavio ga je u njegovoj aktuelnoj avanturi eksploatacije modularnih sintisajzera koja ga dovodi na raskrsnicu ambijentalnog tehna, ritualne trens muzike, nju-ejdža i spiritualnog džeza. Saksofonista koji ga je pratio, svojom je nerekto veoma slobodnom svirkom doprineo raznovrsnosti i humanom elementu ovog dinamičnog seta, koji je podigao tenziju kod već prilično razdražene publike.
Prilično dug red ispred ulaza u koncertni prostor Hangara stvorio se već oko pola osam. Najzagriženijim fanovima je, razumljivo, bilo stalo da zauzmu što bolje mesto ispred bine, te što neposrednije uživaju u koncertu. Naša ekipa je, ipak, odlučila da ulazak u halu odloži degustacijom piva u okolnim popularnim pivnicama, a kao rezultat ove odluke zaslužila mesto u desnom delu sredine partera. To se, srećom nije ispostavilo kao hendikep jer je binski šou bio podjednako dobar za sve: odličan zvuk u ovom potencijalno problematičnom prostoru dodatno je nadograđen izvrsnom rasvetom sastavljenom od LED-stubova koji su u realnom vremenu detaljno i elegantno prikazivali muzičare. Tako je u tačno 21.15 grandiozno i počeo koncert The Smile, uz euforiju koju normalno ne bismo uparili sa elegičnim uvodom u vidu kompozicije ’’Wall of Eyes’’.
![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-02.jpg)
No, nakon ovog suptilnog opipavanja pulsa, bend nastavlja razigranije rafiniranim rastegljivim gruvom ležerne ’’The Opposite’’, fokusirajući se u prvom delu koncerta na uspešnice sa prvog albuma A Light for Attracting Attention. Fri-džezerski uvod u numeru ’’A Hairdryer’’ uvodi u zvučnu sliku tajno oružje benda, pridruženog saksofonistu Roberta Stillmana. S druge strane, ne toliko tajno oružje, ali ipak uvek u senci velikog dvojca je bubnjar Tom Skinner. Poznat prevashodno kao jedan od dvojice perkusionista jednog od ključnih sastava nove londonske džez struje Sons of Kemet, i sam je izuzetan kompozitor iza koga stoji izvanredni album Voices of Bishara kojim smo se već bavili na društvenim mrežama. Ne ulazeći u to koliki je njegov autorski input u bendu The Smile, Skinner svakako vodi bend smernicama koje njegovo iznijansirano i fluidno bubnjanje diktira i kao takav ima nemerljiv doprinos njegovom zvuku.
![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-03.jpg)
Ipak, ličnost oko koje se najviše toga vrti je veliki Thom Yorke. Njegov autorski i izvođački pečat je toliko jak, da je nekome ko prvi put čuje The Smile, asocijacija na zaostavštinu slavnijeg benda sasvim prirodna. Iako je muzika The Smilea svedenija, sirovija, slobodnija, pa i neposrednija, lično ne bih imao ništa protiv da ih karakterišu kao ’’Radiohead sa razigranim i (povremeno) nasmejanim Thomom Yorkeom’’. Sam York bi verovatno imao. The Smile predstavlja i nedvosmislen povratak dvojca gitarama. I dok je binom prodefilovalo čak petnaestak različitih gitara, na sceni su se nalazili i analogni i modularni sintisajzeri, klavir i harfa.
Kada smo se mi, koji smo ih uživo videli po prvi put, uverili da Tom Yorke i Jonny Greenwood nisu mitska nego stvarna bića, dobili smo i retku privilegiju da posvedočimo i slabostima tipičnim za smrtnike. Nakon dva neuspela pokušaja uvoda u zamršeni perkusivni rif u kompoziciji ’’Thin Thing’’, Jonny Greenwood je konačno odustao. Iako smo to veče ostali uskraćeni za ovu (nekima od nas te večeri, možda i omiljenu kompoziciju benda), prisustvovali smo momentu koji će verovatno biti jedinstven na ovoj turneji i podsetiti nas da su ovi muzičari, iako stoprocentni profesionalci, ljudi od krvi i mesa. S druge strane, Greenwood se kao takav ipak vidno nije u potpunosti oporavio do kraja koncerta, te je incident, iako ne previše uticao na kvaliet izvedbe, nesvesno postavio barijeru u neposrednosti i verbalnoj komunikaciji između muzičara i publike. Skandiranje podrške koje je publika, međutim, uputila u par navrata nakon toga pomalo indisponiranom Greenwoodu bilo je zaista dirljivo.
![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-04.jpg)
U drugom delu koncerta je kurs promenjen ka materijalu s aktuelnog albuma Wall of Eyes, koji oslanjajući se više na atmosferu i smene raspoloženja nego na ritmičnost, zahteva nešto veću fokusiranost slušaoca. Ova muzika, koja se u biti može okarakterisati kao progresivni rok sa izraženim kraut senzibilitetom, neupitno duguje onome što se u žanrovskim smernicama dešavalo šezdesetih i sedamdesetih godina prošlog veka. Nikako se, međutim, ne može diskreditovati kao anahrona. Ona svojim melanholičnim nagoveštajima nadolazećih potencijalnih katastrofa i pretećih nesreća predstavlja najmerodavniji politički i društveni zeitgeist.
S tim u vezi, iako je u muzika benda sama po sebi sugestivna, Yorkovi stihovi su, i pored toga što nekad deluju kao niz samodovoljnih metafora, ipak neodvojiv segmenat konačne ideje The Smilea. Njegova poruka, posebno u kompozicijama ’’The Same’’ ili još zvanično neobjavljenoj ’’Colours Fly’’, stiže kao vapaj u nastojanju konačnog spajanja sa Univerzumom i pokušaja da publiku prebaci u davno izgubljeni raj čiste svesti, oslobođene sopstevnog tereta. I ako Aldous Huxley u svojim ’’Vratima percepcije’’ tvrdi da takvo stanje može da se dostigne samo kroz fizičko iskustvo potpomognuto psihoaktivnim supstancama, York teži tome da jedinstvo sa svetom postigne u neizmenjenom stanju svesti – kroz kreativni čin umetničkog delovanja. Takav nastup se može smatrati emanacijom ljubavi prema čitavom ljudskom rodu, kroz želju da ono spozna svoj puni potencijal koji je uporno i sistemski, i delom nesvesno, sputavan. Ovakve ideje su kroz Yorkove divne falsete ali i sugestivne krike i uzdahe, nadamo se, uspele da ovo veče prisutnima barem odškrinu pomenuta vrata.
![](https://www.jazzin.rs/wp-content/uploads/2024/06/The-Smile-foto-Bojana-Janjic-05.jpg)
Zvanični deo koncerta je završen epskom kompozicijom ’’Bending Hectic’’, koja je od uvodne introspektivnosti gradacijski rezultirala kakofoničnim, praktično doom krešendom i ostavila publiku u delirijumu koji je mogao da rezultira jedino poštenim bisom sastavljenim od čak četiri numere.
Zvanično rasprodati koncert benda The Smile je ukazao na činjenicu da bi dovođenje aktuelnih i recentnih aktova smelo da za organizatore počne da biva regularna praksa, čak i po cenu nešto većeg rizika. Šetnja ka izlaznim vratima dvorane svakako je bila ispunjena osećajem da se prisustvovalo nečem većem od pukog rok koncerta koji će identičnom set-listom imati koliko sutradan reprizu na sledećoj destinaciji turneje.